ВОЙНА НА СВЕТОВЕТЕ 2: СЛЕДВАЩАТА ВЪЛНА.
Никой не ги видя да пристигат.
Хиляди астрономи наблюдаваха небето, търсейки извънземен живот.
Но никога не узнахме какво ни удари.
Първоначалната атака беше опустошителна и със световен обхват.
Докато сърфирахме в Интернет и се редяхме на опашка, за да купим
кафе с мляко от соя, те имаха нужда само от едно нещо за да оцелеят.
Нашата кръв.
Но докато ни ловяха, имаше нещо, което беше изненада за тях.
Бихме се.
Всички армии на света, всички обитатели на Земята...
до последният микроб се обединиха, за да ги пратят отново там, откъдето дойдоха.
И всичко се свърши.
ДВЕ ГОДИНИ ПО-КЪСНО.
За някои кошмарът едва започваше.
-Хайде!
-Не!
-Сиси! Сиси!
-Сиси!
-Сбогом! -Не. Не ме оставяй!
-Пусни ме! -Не!
-Ще се оправя!
-Татко! -Няма "татко"!
-Трябва да слушам базата непрекъснато, знаеш правилата.
-Винаги говорят едно и също, бла, бла, бла.
-Браво, заредил си батериите до половина, добра работа!
-Трябва ли да работиш тази нощ?
-Тази нощ, утре, всички нощи, знаеш го, сине.
-Честит рожден ден, тате!
-Какво?
-Отбелязвах си дните, така че, честито.
-Откъде взе това? -Ами... От "денонощния магазин".
-"Денонощния магазин" ли? Какво съм ти казвал за това? Няма да излизаш от тук без мен.
Как да те изненадам, като все те няма? Нищо няма да ми се случи.
-Откъде знаеш? -Ще умра от скука.
-Алекс.
Благодаря, че си се сетил за рожденния ми ден.
Трябва да разбереш, че ти си всичко, което ми остана.
-Знам.
-Ще приготвя вечерята. -Честито!
-Добро утро, тате.
Приготвих закуската, консерва боб, но ще си представим, че са арепас (царевични питки с пълнеж).
-Алекс, слизай от колелото и се спасявай.
-Това са последните батерии.
-Ако обещаеш да стоиш тук докато се върна, ще донеса още. Ok?
-След колко време? -След 7 или 8 часа.
-Това е цяла вечност. -Имаш картофки.
-Стари.
-Ще ти запазя това. Сода и картофки, и ще бъде цяла фиеста.
-Мога да дойда с теб. -Вече говорихме за това.
Не знам какво има навън. Чакай ме тук.
-Много е тъмно и студено.
-Не си сваляй палтото.
-Останаха само две клечки. Не оставяй свещта да угасне.
-Имам една идея.
Това е часовникът ми. Алармата ще звънне в 8 часа.
Ще се върна преди да звънне, обещавам.
-Добро момче си.
База и Лаборатория на Свободните войски.
-Шестнадесет.
-Джордж. -Как си, Нейт?
-Радвам се да те видя.
-Познаваш ли Виктория? -Виктория Рейли, приятно ми е.
-Работеше за НАСА, когато имаше НАСА.
Готвеше се за полет със совалката преди инвазията.
Помага ни да декодираме езика на крачещите канонерки.
-Как така? -След първата инвазия...
заловихме някои от крачещите канонерки. И ги дешифрираме.
Успяхме да заместим някои кодове и да разберем някои неща...
но ни липсва шифърът.
-Ами по-добре работете бързичко. -Защо?
-Мисля, че са се завърнали.
Има непредвидени събития тук, тук и тук.
Интересното е, че са точно извън магнитния полюс на Земята.
-Кога си получил тези данни? -Преди 4 дни.
-Казваш, че се приближава връх? -Промяна на материята.
-Ефектът Соршайър? -Вероятно.
-Какво е това? -Една възвратима кухина,
която предизвиква колапс на времето и пространството.
Това е една теория.
-Също и извънземният живот, нo...
-Проведохме много симулации преди да изстреляме совалката.
Никоя не включваше дупка.
-Какво прави тази дупка?
-Отвежда те от точка A до точка B чрез недоловими времеви скокове.
-И можете да стигнете от тук до Марс за...? -Една наносекудна.
-Точно така. -И не предвидихме първата инвазия.
-Точно така. -НАСА не откри нищо.
Нито данни, нито признаци, докато всичко вече беше факт.
Потвърдих моите разсъждения чрез радиовълни.
-Какъв е твоят компонент DC? -Батерии.
-Тогава това са само разсъждения.
-Затова дойдох, вие имате апаратурата, а аз не.
-Можем да анализираме звука на радиовълните и да установим честотите.
-Виктория, провери това. -Разбира се.
Ако има еталон за интелигентност, ще го открия.
-Изглежда, че Виктория знае за какво говори.
-Джордж, Би трябвало да работиш тук. С нас.
Елате да живеете тук, ти и Алекс, по-сигурно е.
Имаме и други деца, дори имаме училище.
Помисли си. Можеш да ни бъдеш полезен.
-Ела, искам да ти покажа нещо.
Това е част от нашата работа.
Крачещите канонерки измряха при първата инвазия заради един вирус.
Експериментирахме с различни типове, като създадохме една смес.
-Тя знае ли? -Тя го направи. Работи с нас.
Вирусът е ключът.
Сигурни сме, че това ще ги победи.
Последвай ме.
Това остана от защитата на първа линия. Флотът.
-Приличат на F22. -Усъвършенствани с тяхната технология.
-Как така? -Виктория създаде един код,
който ни позволи да откраднем технологията им.
С тези данни захранихме тези изтребители, за да могат да се бият и в космоса.
-Това между другото. -Какъв е таванът на полета?
-Това е проблемът. Знаем, че достигат до атмосферата.
Но не сме сигурни, че ще стигнат до екзосферата.
-Трябва да хакнете отново кода. -Точно така. За това ни служи крачещата канонерка.
Знаем, че съществува поле, което ги предпазва, когато навлизат в екзосферата.
Трябва да ти покажа още нещо.
-Това е...? -Да. Това е.
-Мъртво ли е? Живо ли беше?
-Така мислим. -А корабът е бил форма на живот?
-Кибербиотична. Не прилича на нищо, което сме виждали.
-Откраднахме технологията на този кораб. -Наистина ли е мъртво?
-Господи, надявам се, че да. Виктория е вътре.
Хайде да я видим.
Мислим, че това е някакъв тип клетка.
Имаше очевидци, които разказват как са отнасяли хората до търбуха на кораба.
Това, което се случи после... Е, добре.
-Господа, искам да видите това.
-Къде сме сега? -В контролната зала.
-Без прозорци или фиксирана геометрия? -Точно така.
Но забелязах, че това води до този върхов генератор.
Или поне така помислих. Но всъщност виждаме един модулатор на честоти UHF.
Добре де... сравнително казано.
-Като предавател? -Точно така.
Свързва кораба-майка с крачещите канонерки.
Използва нашите сателити като радиофар. Вече знаехме, че тяхната трансмисия...
използва много сложна октагонална верига от числа,
но досега екипът ми не успя да преведе нищо. Все пак,
след като успяхме да възпроизведем алгоритмите на техния сигнал,
Г-н Хърбърт откри код. Вижте това.
-Живо ли е?
-Да, това се опитвам да ви кажа. Въведохме определена честота на сигналите и... Хоп!
-Невероятно. -Това е ключът.
Ще уведомя майора.
-Много добра работа!
-Майор Крамър, трябва да поговорим. -Проклятие, вижте кой е дошъл!
-Здравейте, сър. -Радвам се да те видя, Джордж.
-Как е съпругата ти?
-Съжалявам, Джордж. А Алекс? -Много добре, расте бързо.
-Радвам се. Запознахме се с Джордж по време на инвазията.
Живеехме заедно известно време в Блекуотър.
Страхотно семейство.
Радвам се да чуя, че Алекс е добре.
-Благодаря, сър.
-Мисля, че намерихме ключа.
Изчислих траекторията и мисля, че открих източника на последната атака.
Има вероятен вход в Роузенбридж.
-Скок във времето ли? -Това го видях в моя телексоп.
Около 400 квадратни мили. Това беше миналата седмица.
Вижте това.
Това е от преди 4 дни.
Това е слънчево петно или нещо подобно, нали?
-Мисля, че е корабът-майка.
-Това е голямото петно. А тези точици?
Вярваме, че това са по-малките кораби, които излизат от дупката.
-Можете ли да го докажете?
-Опитахме се да поправим връзката с космическия телескоп Хъбл.
Ако още функционира, ще можем да се опитаме да намерим нещо.
Да го направим, трябва да съм сигурен, че е така.
Джордж, остани като координатор, аз се заемам с твоите неща.
-Бих се радвал, но трябва да отида в къщи при Алекс.
-Доведи го в базата. А дотогава заеми се с връзката с телескопа.
-Вики, искам спешно корабите в готовност.
-O, не, резервоарът е празен. Проклятие.
-Извинете.
Нуждая се от гориво.
Благодаря.
Идвам просто за горивото.
Резервоарът е празен и ме остави преди няколко мили. Вие сте моето спасение.
-Какво имаш?
-Купони за храна за 2 седмици.
-Четири купона...
Три галона.
Три галона? Та това прави около 10 галона!
-10 галона ли?
-Виж, Ok.
Ако ми дадете часовника си, ще ви дам 4 галона.
-Нямам нищо. -Днес не е щастливият ти ден.
-Дай му 3 галона.
-Гадняри. -Приятен ден!
-Тате?
Тате!
-Алекс, не!
-Защо?
Защо ми причиняваш това?
Аз не съм смотанякът Йов!
Не можеш да вземеш жена ми, сина ми, живота ми и да ме оставиш тук!
-Алармата е нагласена за 8 часа. Ще се върна преди да звънне.
-Няма да ми се случи нищо.
Съжалявам много, Алекс.
Толкова съжалявам.
Очевидци разказват, че са отвеждали хората в търбуха на кораба.
Какво е ставало после, никой не знае.
-Ще те намеря.
Ще те намеря.
-Махайте се! Махайте се от тук!
-Какво чакаш?
Какво чакаш още?
Не си мъртъв, ако това си си мислел.
Живи сме. -Засега, да.
-Приеми нещата както са и бъди благодарен.
-Трябва да намеря сина си, Алекс.
-Не си успял да избягаш, човече. Казах ти да се омиташ.
-Трябваше да го видите. Опълчи се на този гадняр.
-Благодаря, че опитахте. -Трябваше да избягаш.
-Не, все тая, все пак ме хвана.
-Трябва да бъдеш силен.
-Не се страхувай и не губи надежда.
-Господи, Отче наш, с тебе сме.
-Това е някакъв боклук!
-Бил съм преди в един от тези.
-Добре, покажи ми изхода и да се махаме от тук.
-Не е толкова просто.
Няма да стигнем далече. Ще продължим по земя. Е?
Опитва се да ни убие, или какво?
-Трябва да има изход.
Ти трябва да го знаеш.
-Не мислех, че ще ми се случи. Това не ми харесва.
Трябва да намеря сина си.
-Майоре. -Колко остава?
-Работихме бързо, но трябва на изготвим план B.
-Няба план B. Трябва да атакуваме кораба-майка.
Тези самолети не могат да изминат повече от 150 км. и го знаете.
Трябва да можем да изминем най-малко 600 км., за да можем да атакуваме това нещо.
-Мога да го направя, ако работиш по-бързо.
-Рая. -Сър.
-Говори. -Трудно е, но ще го направим.
Заредихме агенти за белодробна инфекция в самолетите.
-Но още не сме свършили. -Колко вече са заредени?
-В този самолет има 5. -Вируси ли?
-Да. -Рая, ще се видим там.
-Сър.
-Би трябвало да планирате нападение по земя. -Кажи й да работи по-бързо.
-Норман, как си? Ескадрата ми трябва да стигне до екзосферата. Имаме нужда от защита.
-Вкарвам кодовете, трябва да е готово за минути.
-Дано координатите на Джордж да свършат работа.
-Готово. Самолетът се движи нали?
-Ok, вече са във въздуха.
-Назад, назад! Готови сме.
-Какво беше това?
-Звуковата бариера, сър. -Какво?
-Това са те.
Навлязоха в атмосферата.
-Майоре. -Кажи на Вики, че имаме нужда...
от корабите във въздуха спешно. Ако пристигнат, ще разрушат корабите още на земята.
-Може би вече е късно. -Защо, какво се е случило?
-Има доклади от всякъде, от целия свят.
Започнала е атака.
-Сър, завърших. -Започвай изстрелването.
-Започвам броенето за изстрелване.
-Добре, слушайте.
Това е мисията.
Ще атакуваме кораба-майка.
Намира се точно извън нашата атмосфера.
Смятаме, че ако разрушим кораба-майка, останалите ще паднат.
За повечето от нас това е пътуване само в една посока.
Не всички ще успеем да оцелеем.
Следвайте моите инструкции. Никой да не предприема рисковани действия.
Успех, хора.
-Готова ли си, Вики?
-Давай!
-Момчета, аз не правя това.
-Не се притеснявай засега.
Изтласкват ни.
Това ще бъде само първият етап, ние ще продължим след изстрелването.
-Дръж се... спокойно.
-Хайде!
-Дишай. Дишай!
-Следвайте ме!
-Хайде, хайде. Хайде!
Не докосвайте стените!
-Алекс!
-Пийт!
-За втори път ми спасяваш живота.
-Трябва да намеря сина си.
-Това моята кръв ли е? И това нещо се храни с нас?
Дано се задавят с лайната ми!
-Бягайте!
И не пипайте стените!
-Помощ, помощ! -Държа те, не ме блъскай!
Казах й да не докосва стените!
-От тук!
-Не докосвайте стените, не докосвайте стените! А тя влиза в една от тях?
-Каза да я следваме. -Накъде?
-Не знам, но не можем да останем тук.
-По дяволите!
-Почакай, мисля, че имам нещо.
-Не, по дяволите.
-Къде сме? -На 20 км.
-Имате 80 км. преди мезосферата.
-Кодът работи ли?
Все още не?
Имаме нужда от тази защита, или ще умрем всички!
Продължавай да работиш над кода.
Все още са в атмосферата.
-Кораби от дясно, на 3 часа.
-Сателитите долавят най-малко 20 кораба.
-Сър, искам разрешение за издигане. -Не се издигайте, останете във формация!
Слушайте добре.
Не атакувайте. Повтарям, не атакувайте.
-Прекалено много са!
-Алфа, следвайте ме. -Чарли, дръж се във формация.
-Говорете ми. Как вървим?
-Не можем повече!
Имаме пожар, сър!
-Угасете го, не използвайте оръжията. Запазете ги за кораба-майка.
-Щитът функционира. -Колко остава докато излязат?
-Колко време им остава? -20 минути.
-Дръжте се така 20 минути.
-Не мога да ви дам това време, хората ми падат. Трябва да тръгваме веднага.
Трябва да направя полу-обръщане.
-Поддържай посоката.
-Прекалено сме близко, съсредоточи се!
Много е бързо, не можем.
-Доближаваме атмосферата.
-Трябва да влезем вече!
-Остават му още 95 км.
-Кажете ми, ако вече имате кода. Повтарям, потвърдете.
-Не, нямаме го.
-Не издържаме повече! Корабът ще изгори!
-97. -Излезте от там, няма да успеете, връщайте се!
-Зареждане завършено.
-Готови сме!
-Ще стане. Успяхте ли?
-Успяхме!
-Не беше толкова трудно, нали?
-Слава Богу, живи сте. Виждате ли кораба-майка?
-Повторете.
-Кораба! Виждате ли кораба-майка?
-Утвърдително, База. Имаме визуален контакт.
Огромен е.
-Тук Алфа. Готови за атака на кораба.
-Какво е това?
-Това е целта, увеличава размера си.
-База, виждате ли това?
-Това е разкриване. -Разкриване ли?
-Да, виж.
-Това е разкъсване на маса.
-Разпространява се.
-Сър, това е кухина във времето.
-Какво причинява това на кораба?
-Сър. Мисля, че погълна кораба-майка.
-Какво стана? Къде сте?
-Бързо, запиши тези координати.
-Z на 300. И негативно 483.
-X на 59. 65 градуса.
-Какво е това? -Това, което току-що се случи.
-Боже мой! Къде отидоха?
-Предполагам, където отиде корабът-майка.
-Къде сме? -В къщи, момче!
-Успяхме, намираме се на Земята. Не сме напускали планетата.
Излязохме навън.
-Нещо не е наред.
-Знаеш ли кое не е наред? Тъпият кораб-кръвопиец. Това не е наред.
-Къде отиваш? -За момичето, което ни спаси.
-Ако е направила това, ще може да намери кораба отново.
-Добре казано. Успяхме да излезем, а сега искаш да се върнем в този кошмар.
-Продължавай си по курса, не искам да губиш време.
-Изоставяш ли ме? -Това е моята битка!
-Твоята битка, сериозно? Това нещо изби почти всички хора от 32-ра улица.
Последния път убиха моето момиче.
Мислиш, че не искам да видя и докосна отново ли?
Или да говоря с брат си или майка си?
Твоята битка? О, моля ти се.
-Тук не става дума за това само да откриеш твоя син.
Много по-голямо е от това.
-За мен означава само да намеря сина си.
-Знам. Видях го, човече!
Имаш посттравматичен синдром! Изправи се пред действителността.
-Сбърках, съжалявам, съжалявам. Почакай, почакай!
Хайде, съжалявам, съжалявам.
Сигурно имам стресов синдром или нещо подобно.
-Тук Базата до майор Крамър на флагманския кораб. Отговорете, моля.
Нищо. Мамка му!
-По дяволите! Виж това.
Ще го яхнем със стил.
-Климатик. Може би ще намерим още някой.
-Ключовете са тук.
-Акумулаторът е изтощен.
-Има и други начини да запалиш.
-Няма двигател.
-Тук АЛфа.
-Някой чува ли ме?
Тук Алфа. Има ли някой там?
-Алфа. -Рая. Господи.
-Алфа, тук Риклер! Какво, по дяволите, е това?
-Направихме скок във времето.
-Помислих си, че тоя боклук е фалшив. Сър, това Марс ли е?
-Утвърдително.
-Дайте ми рапорт за вашето състояние.
-Горивните клетки са на 25%.
-Ok. Всички кораби, поддържайте сегашната си позиция.
-По-добре да видим срещу какво сме изправени.
-Разбрано, Алфа.
-Човече, има нещо гадно в този кораб. Не се чувствам добре.
-Почакай, почакай.
-Имам нужда от вода, умирам от жажда.
-Това не е на добре. -Какво?
-Имаме нужда от план. Аз...
-Трябва да се качим на някой покрив, за да огледаме зоната. Да видим къде сме.
-Стой тук. Връщам се скоро.
-Добре. Добра идея, оставам тук.
-Уморен съм.
-Ще се върнеш, нали?
-Този кораб сигурно е изсмукал кръвта на целия свят, Джордж.
Може би сме останали само ти и аз.
-Тук не сме на сигурно място.
-Коя си ти? -Аз съм като теб.
-Има ли още? -Само един. Толкова е отчайващо!
-Успокой се, търся някого. Едно момче на 10 години, Алекс.
-Познавам Алекс. -Наистина ли?
Виждала ли си го? -Не е тук. Той...
-Какво? -Брат ми умря, баща ми също.
Останах сама. -Съжалявам много.
Не вярвам в Небето!
-Жив си, жив си! Намерих вече двама, не само един. Двама.
-Господи, виждам, че си я намерил. -Не, тя ме намери мен.
-Трябва да се махаме, трябва да се махаме.
-Какво става? -Рико!
-Боже мой, Джордж! -Много силен човек сте. Ще ни помогнете.
-На нас?
-Хайде, трябва да се махаме!
-Видя ли онова на лицето й?
Заразно ли е?
-Колко още трябва да чакаме оная, лудичката?
-Само двама? -Имаше още. Едни се изгубиха,
а други не ме последваха. Направих най-доброто, което можах и...
-Добре си направила. Добре си направила, Сиси. Добре си направила.
-Но са само двама. -Сега сме двойно повече.
-Много си смела. Нека да ги видя.
-Хайде, хайде!
-Аз съм Джордж, той е Пийт.
-Шакфер. -Има ли други?
-Имаше. Сега сме само Сиси и аз.
-А крачещи канонерки?
-Сигурно са жадни. Процесът на филтрация оставя вош вкус в устата.
-Да, без майтап.
-Искате ли нещо силно? -Да, супер, да!
-Процесът на филтрация ли?
-След първата инвазия микробите в кръвта са смъртоносни за тях.
Но кръвта е изключително важна за тяхното оцеляване. Отговорът е...
да се хомогенизира кръвта. Експериментират да усъвършенстват метода.
На заловените от тях им източват кръвта и я пазят, докато...
усъвършенстват процеса.
A останалите ги поддържат живи и експериментират с тях.
-Останалите? -Децата.
-Децата ли?
-По дяволите! Не е зле.
-Само трябва да свикнеш, синтетично е.
-Уиски? -Горе-долу.
Тук провеждаме целия процес.
-Защо? -Няма суровини.
Трудно се намират някои неща на Марс.
-Някой още приема ли този спектакъл?
-Позитивно, Алфа. Нещо ме тегли.
-Разбрано, Рая, мене също.
-Какво, по дяволите, става?
-Изглежда, че ни водят на гости.
-Не си спомням на Марс да имаме снимки от такова място.
-Да, болестта, която имат, засяга главата им.
-Технически погледнато, все още се намирате на кораба.
Корабът се намира на Марс. Това място е хранителната среда за експеримента.
Приготвили са го, за да пресъздадат нашето общество.
-Като клетка за плъхове ли? -Точно така.
Но ние отказахме да бягаме по колелото.
-Те са луди. -Не сме ли на Земята?
-Не съм бил на Земята от две години.
-Две години?
-Заловиха ни при първата инвазия.
Скоро имаше още. Аз...
Успях да избягам.
Сиси беше сред първите деца.
-Вие виждате ли това, което виждам аз?
-Не правете нищо.
-Нещо ми подсказва, че ще имаме само една възможоност.
-Когато кажете, сър.
-Убива болката. -Убива нервните ти клетки.
-Разбирам, че е трудно да се асимилира.
Сиси може да ви покаже.
-Не, не искам да се връщам.
Имам много и лоши спомени.
-Джордж.
-Не вярваш на този луд, нали?
-Трябва да проверя.
-Това е лудост!
-Какво ми остава да направя? -Това е толкова истинско, колкото и аз.
-Един полу-пресъздаден? Клетка за плъхове? О, моля ти се!
-Там. Това е аварийният изход. Никой не го е използвал. Внимавай.
-Давай, шефе. Аз те пазя.
-Тук Земна База до майор Крамър. Моля, отговорете.
Никой не оцеля от флотата.
Нито от армията.
Нито от милициите (доброволците).
-Така е.
-Искаш ли да се напиеш?
-Добре, момчета. Дръжте се, навлизаме в марсианската атмосфера.
-Тук Алфа. Всички ли преминаха?
-Утвърдително, тук Суит. -Разбрано, всички са налице.
-Ok, момчета. -Постройте се отново във формация!
Сега!
-Пресвета майко Божия.
-Суит, наляво.
Опитай се да стигнеш до кораба. Не се губи в тази битка!
-Ще използваме ракетите. Ляв фланг. Влизаме на три.
-Разбрано, Алфа.
-По дяволите!
-Давай, напредвай. Влизам.
-Съсредоточи се.
-Близо съм.
-Спокойно, всички с мен.
-Седем. Шест.
-Добре, да вземем каквото можем и да се връщаме на кораба.
-Чу какво каза, поддържат живи децата, Алекс трябва да е там.
-Това е самоубийство. -Спокойно, Дон, уиски.
-Има хиляди тунели. Ще те хванат още преди да се доближиш.
-Аз самият бих ви отвел, нo... -Какво ти става?
-По времето, когато експериментираха със Сиси, бях суперзвезда.
Направиха й всичко и тя все оживяваше.
Смесиха няколко вируса създадоха един вид супергрип.
-А как не я убива нея? -Убива я, но по-бавно.
-И тя те зарази с него? -Не точно, аз...
Атакуваха преди да може да го разпространи.
-Зарази ме, но прекалено късно. -И затова Сиси се е върнала на кораба.
Заради това сме тук сега.
-Не разбирам.
Вие сте част от съпротивата.
-Съпротива? Ти, аз, този полумъртъв и лудата?
-Интересува ме само да спася сина си. -Синът ти е само една част от цялото.
Въпросът е... докъде си готов да стигнеш?
За да го спасиш.
-Какво мислиш да правиш с това? -Марсиански Армагедон.
С това в твоята кръвоносна система, когато те отведат на кораба...
твоята кръв ще зарази останалите. Ако бъде заразена всичката кръв, няма да оцелеят.
Това ще убие кораба. С времето ще стигне до центъра на системата, не знам къде се намира.
-Съжалявам, но не, благодаря. -Знам къде е синът ти, Джордж. Знам го.
Можеш да го освободиш. И да го прегърнеш отново.
Това е еднопосочно пътуване. Ако приемеш, Сиси ще ти покаже къде е.
-Трябва да има друг начин. Този тип умира.
-Не прави това!
-Кажи ми къде е синът ми!
Кажи ми къде е!
-Господи!
Не!
-Добре ли си?
-Можем да намерим решение.
-Остани с мен.
-Знаеше къде е синът ми. Знаеше, че е жив.
И ще го намерим.
Ще го намерим.
И това е част от Марс?
-Да потърсим Алекс!
-Самолетите могат да ни отведат в къщи, Джордж.
-Ако ги намерим.
-Да потърсим врата. Така ще намерим сина ми.
-Това момиче сигурно да знае. Трябва да намерим лудата.
-Отиде си. -Откъде знаеш? Ще я намерим.
Казвам ти, че лудата може да ни помогне.
-Джордж, трябва да се махаме от тук. Веднага!
Това е билетът ми за отиване.
-Не, не!
-О, Господи!
-Добре ли си? Жив си! Дишай, дишай.
-Музиката на "Блести, блести, звездичке?"
-Това е Алекс.
-Внимавай. Не докосвай стената.
От тук.
Сега от тук.
Хайде.
Не искам да го оставя.
Трябва да тръгваме вече, Джордж. Хайде!
Хайде, хайде!
-Само секунда, ела след мен.
-Ама че работа! Какво, по дяволите, е това нещо?
-Това е мозъкът, Пийт. Така се свързват момежду си.
-Трябва да се махаме.
-Чакай, това ще ми помогне.
-Какво искаш да правя с това? -Трябва да му дадем една доза.
-Аз не използвам игли, партнер. -Вземи ми кръв.
-Какво правиш, тате? -Ама че работа!
-Спокойно.
-Това не ми харесва, не ми харесват иглите.
-Спокойно, спокойно. -Добре ли си, тате?
-Смукни си от това!
-Тате! -Чуваш ли? Трябва да се махаме веднага.
Веднага!
-Стой наблизо, Алекс! Не докосвай стените.
-Хайде, скачай. Хайде!
Ще инвертирам главния двигател, за да се махнем от тук.
-Ако някой го може, ти ще го можеш. -Да почакаме. Да се надяваме.
-От тук.
-Майоре! -Алекс? Какво, по дяволите, правиш тук?
-Идвате в добър момент, омитаме се от тук.
-Остава ли още някой? -Има много.
-Пригответе корабите и съберете всички, които можете. Тръгваме веднага.
-Хайде, момчета!
Трябва да излезем от тук.
Този кораб падна.
-Сядай тук, приятелче.
Имам нещо за теб.
Сложи си това. Аз ще следвам инструкциите ти.
-Потърпи, Джордж.
-Не се притеснявай, баща ти ще се оправи.
-Джордж, потърпи, приятелю.
-Потърпи, тате.
-Изведи ни от тук, Алекс.
-Трябва да открием пресечната точка за времеви скок.
-Мисля, че имам нещо.
Виктория, трябват ни координатите за скока.
-Виктория, давай! -Ето ги.
-Чуваш ли ме?
Трябват им координатите за скока.
-Там са.
C 300. И негативно 43.
X в 59. 65 градуса.
Имаме ги! Имаме ги, момчета. Ще се видим в къщи.
-Дръжте се всички, скачаме.
ТРИ МЕСЕЦА ПО-КЪСНО
-Къде се научи да готвиш така? -Една от ползите на затвора.
-Дисциплинарно действие ли? -Страхувам се, че да, сър.
-Ами беше добре за нас днес. Отлично.
-Благодаря!
-Свърши ли, Алекс?
-Мога ли да стана?
-Разбира се.
-Всичко това беше трудно за него. Той е само дете.
-Да.
-Как си, приятелче?
-Добре.
-Знам, че имаш много да обмисляш.
Искам само да знаеш, че ние всички сме твои приятели.
-Ако искаш да говориш за нещо, кажи го. -Добре.
Този свят е място, където момчета като нас трябва да узреят бързо.
Много съм горд с това, как издържаш на изпитанията, Алекс.
-Липсва ми татко. -На мен също.
-Човече!
-Проклятие!
-Тате, ти си тук!
-Боже всемогъщи, по-нежно, шампионе!
-Все още е крехък, Алекс. -Аз ще се грижа за него.
-Разчитам на това, сине.
-Майоре. -Джордж. Много се радвам да те видя.
-Пийт!
-Добре дошъл! -Радвам се да те видя, Вики.
-Страхотен часовник, човече!
-Даде ми го баща ми. -Наистина ли?
-Хайде.
-Изглежда, че хапвате добре! -Да. Хапни и ти нещо.
-Радвам се да те видя. -И аз също.
-Как е той? -Беше много зле, но инфекцията премина.
-Добре.
-Мисля, че завръщането е най-доброто лекарство.
-Внимавай! От испански: Асен Златарев и Джон Атанасов.